-Psssst, Soraya, pssst...
Žena v čiernej burke si privinula malé dievčatko s veľkými tmavými očami, ktoré pohlcovali všetko okolo. Dievčatko zaborilo svoju tvár do matkiných voňavých dlaní a svet začínal znova nadobúdať krehkú rovnováhu.
-...v mene Boha milosrdného, zľutovného.Čo sme ti svoju hruď neotvorili a nesňali z teba tvoje bremeno, ktoré tak tiažilo náš chrbát, a povesť tvoju sme do výšin nedvihli?Veď so strasťami i úľava prichádza, veru so strasťami i úľava prichádza.A až sa uvoľníš, potom sa ďalej namáhaj a k Pánovi svojmu v túžbe spej.
Ľudia sa dvihli. Soraya nie. Lúče slnka objímali jej snedú tvár, ktorá raz mala byť krásna. Inokedy vytešujúca sa z každej maličkosti, dnes nedokázala vnímať nič, len tmavú vyrezávanú truhlu a horkosť vo svojom nechápavom malom srdci, ktoré ešte bilo príliš krátko na to, aby nebolelo. Schúlila sa na prašnú zem.
-Soraya-jan, vstávaj, ideme už...
Veľká ruka jej jemne pomohla vstať.
-Ideme domov, navariť.
-Nechcem jesť. A pre koho variť? Mama, baba je mŕtvy. Mŕtvy. Nemáme pre koho variť!
Soraya sa rozbehla preč. Preč, čo najďalej od tohto neprirodzene slnečného dňa, ktorý sa tváril, že všetko je, ako má byť. Ale nie je. A nikdy nebude.
Matka bežala za ňou, pre malé dievčatko sú ulice v Afganistane nebezpečné, hoci je to Kábul. Stratila manžela, Soraya jej bola všetkým.
Dobehla ju, chytila jej malú krehkú rúčku do svojej o čosi väčšej, poznačenej prácou a šli. Navariť.
Žena sediaca na kresle. Príde dievčatko a sadne si jej na kolená, ako kedysi zvyklo babovi. Baba nebol ako ostatní muži.Svoju jedinú ženu a dcérku s múdrymi očami miloval nadovšetko. Len bol v nesprávny čas na nesprávnom mieste. Bol jedným z civilistov ktorých zastrelili teroristi z Talibanu. Bez zjavného dôvodu. Zbytočná smrť? Nutná smrť?
Žena spomína. Na časy, ktoré si už ani sama nepamätá. Na časy, keď bolo dobre. Keď bol Afganistan kráľovstvom za Muhammada Záhira Šáha. Než sa svet o nich začal zaujímať. Než prišli chamtiví sovieti a hrôzostrašní tálibovia.
Keď sa ženy vzdelávať, tancovať a spievať bez toho, aby sa báli.
Vedela, že to, že žijú v Kábule, im dáva určitú voľnosť. Ale tá neistota. Tá hmatateľná bezmocnosť. Ten strach.
Soraya sa skrútila v matkinom náručí a usmiala sa.
-Všetko bude dobré, Soraya-jan, všetko bude dobré...
Komentáre
hej
ahoj Euterpe, dobre je to...
cokomilka
dik za info. Ako to ale bolo so skutočno emancipáciou v praxi?
euterpe,
emancipácia žien..
ktorá nemá svoj protipól u mužov..
keď sa zmení postavenie žien, zmení sa primerane k tomu aj postavenie mužov, neviem ako by sa mal ten jav nazývať "deemancipácia mužov?" (to asi nebude ono..)
tento problém existuje aj v západnej spoločnosti.. a v krajinách ako afganistan, vystupuje extrémne
proste emancipácia žien nebude fungovať do vtedy, kým sa nevytvorí odpovedajúci proces aj u mužov..
a úradné nariadenia ani zákony do toho nezasahujú
..
jajaj, nemam rada taketo blahosklonne vety, sak mi povedz co je nepresne..mam cerstvo nastudovane 20.storocie (: ale je mozne ze som si niektore veci zle pospajala.
alamo, to je pravda..podla mna celkovo, to ze je nejaka republika spojena s nabozenstvom, ze je to prepojene, casto brzdi vyvoj krajiny, u nich to tak je nepochybne, nech urobili hocaky progres, vzdy tam boli nabozenski fundamentalisti ktori to chceli vratit tam, kde to bolo pred niekolkymi storociami, mne to pripada ako jeden nekonecny cyklus.
euterpe,
Blahosklonne?! mozno...ja som ti chcela napisat popravde a s usmevom, ze euterpe netrep..ten clanok je totizto smutny ale blbost..co naznacuje aj tvoja fotecka priadana k clanku...;-)) dobre rano :)
euterpe..
Ak smiem otazku, preco pises prave o afganistane?
.
motorkar, tie klise som napisala z pohladu zenu zijucej v afganistane. podla mna tak boli vnimani.
a preco afganistan je otazka ktora by vyzadovala odpoved v dalsom blogu asi.(: